Tidligere...
Jeg var innlagt på sykehus.
Jeg anbefaler mer behandling, Quentin.
Jeg har aldri truet med å skade meg selv eller andre.
Brakebills er det første som føles riktig, og som ikke er et eventyr.
Jeg trodde du bare var synsk.
Kan du skru av hjernen din? Det skal jeg vise deg nå.
-Du er en Reisende. -Du kan reise mellom verdener.
-Hvor skal du, pusekatt? -Nå har jeg fått nok.
Nå slipper du konkurranse.
Selvlærte hekser. Amatører. Sørgelige og desperate mennesker.
Det betyr nivå 50.
-Så du er...? -Best i New York.
Skaff meg alt på listen... i løpet av uken.
-Hva gjør du her? -Jeg fikk ikke magi i gave.
Folk på Brakebills kan lese tanker og fly, Jules! Du gjør partytriks.
Tenk at jeg overlevde så lenge uten å vite at jeg var magiker.
Jeg kan ikke dra tilbake.
Du er på feil... Eller så har jeg kommet feil.
-Hei! Dette er stort. -Hei.
Har du dem? Jeg dør snart. Hvor er de?
Gi meg lykkepiller, så skal jeg elske deg lenge.
Eliot! De leter etter deg på håndverkssalen.
Vannfarger! Uten meg er de bare...
Kan vi ta en prat, Quentin?
Quentin?
Dette må være en drøm der jeg forstår at jeg drømmer.
-Tror du at livet ditt er en drøm? -Nei. Dette er et dårlig collage.
Du, sykehuset og Brakebills er blandet sammen.
-Er vi tilbake ved Brakebills? -Snart, forhåpentligvis.
Du tror at du er en student som utdannes til magiker.
Kan vi ikke hoppe over den delen der du ikke tror meg?
-Det er kaldt. Vil du ha en sol? -Det ville vært flott.
Jeg hater sånne drømmer. Det føles som å være lammet.
Vent... Du skrev meg ut på ordentlig. Jeg husker hva jeg sa. Hva var det?
"Jeg har aldri truet med å skade meg selv eller andre."
-Det stemmer ikke. -Ingenting stemmer.
Men jeg sa det i virkeligheten før Brakebills.
Send ham inn.
Husker du hvorfor retten bestemte at du må være her?
-Er dette en rettssaksdrøm? -Kom inn, Penny.
Vis meg hva du fant i søppelet til Quentin.
-Jeg vil ikke forårsake problemer. -Nei da. Ingen får problemer.
Takk, Penny.
Sånn går det når du ikke tar den foreskrevne medisinen.
Du begynner å hallusinere om at du er en magiker med evner. Det står her.
Korthuset, Alice, Eliot, Margo.
De fysisk begavede. Udyret.
Jeg vet at det kan oppleves som ekte, men det er det ikke.
Brakebills er hallusinasjonen. Dette er virkeligheten.
-Du ser vel de der? -Du er veldig syk.
Ser du dem ikke? Herregud!
Jeg ser deg, Quentin, og det gjør meg veldig bekymret.
Ok... Nå er møllene borte.
Det finnes ingen møll. Det var aldri noen møll.
Jeg får ikke puste!
Kode rød!
Ikke la noen se.
-Du fikk visst en sprøyte. -Jeg er omtåket.
Nei, fokuser på meg. Ingenting er virkelig. Bare vi to.
Og dette.
-Hvor er vi? Hva er dette? -Husker du ikke det?
Jeg tror at jeg var på skolen, og...
Så sovnet jeg på en fest og kom hit. Eller så skjedde det ikke.
Nei, nei. Du kom for å finne meg.
-Gjorde jeg det? -For å redde meg.
Men først må vi bryte illusjonen.
Jeg landet på planeten for 9,3 lysår siden.
-Alice? -Vent...
-Du kom i romskipet for å redde meg. -Vent nå...
Men ingenting av dette er virkelig. Vi sitter i et bur, et menasjeri.
De viser oss illusjoner for at vi skal pare oss.
Nå holder det, Alice.
-Gi dem tilbake. -Hva da, dr. Fogg?
Alle sammen, Alice. Vi trenger dem til bridgespill.
-De lever på følelsene våre. -Nei, det så du på "Lost in Space".
-"Star Trek." -Hva?
-Det kommer fra "Star Trek". -Ok, "Star Trek".
Nå har de fått overtaket på deg. Nå tilhører du dem.
Det gjør ingenting. Vi kan pare oss likevel.
-Nå holder det. -Jeg også!
Quentin... Hvordan går det?
-Har du det bedre? -Jeg antar det.
Bra. Orker du et besøk?
Hei, Q.
Yale er litt av en skuffelse, men på en fin måte. Du ville ha...
-Altså, du er nok enig når du... -Hva? Når jeg blir skrevet ut?
Det er lettere enn jeg...enn vi trodde.
Har du gått på Yale i flere måneder mens jeg har sittet her?
-Husker du ikke det? -Dette? Nei.
Ok...
James kunne ikke komme, men han kommer innom i neste uke.
Vi må reservere en kirke.
-En kirke? -Til bryllupet.
Er dere forlovet?
-Det går greit. -Nei, det gjør det ikke.
Det spiller ingen rolle.
-Det er en besvergelse. -En besvergelse?
Vi er alle fanget i den, og jeg er den eneste som merker det.
Jeg vet at jeg hørtes ut som Alice nå,-
-men jeg lover at jeg ikke er gal.
Jeg vil forstå og hjelpe deg. Bare snakk til meg.
Greit, jeg klarer dette...
Herregud, se! Se, Jules. Ser du det?
Se!
Er det ingen som ser det?
-La være. -Hva da?
Ikke se på meg sånn. Ikke synes synd på meg.
Vi er ikke oss selv, og dette skjer ikke på ordentlig.
Jeg er ikke her. Jeg kom jo inn på Brakebills!
Du! Demp stemmen!
Unnskyld, det var min feil. Unnskyld.
Nå skal jeg gå. Jeg kommer tilbake på fredag.
Dette kan ikke være livet mitt. Det kan det bare ikke.
Jeg ville se fyrverkeriene. Det ville jeg virkelig.
Vent...
Hvordan visste du at det var fyrverkeri? Du så dem jo ikke.
-Du sa det. -Jeg sa aldri ordet "fyrverkeri".
Hva er det som skjer?
-Var det ingen som så det? -Hva da?
-At du lo av meg. -Lo av deg?
-Hva slags venn ville gjort det? -Nettopp.
Ha det, Quentin.
Hva?
Alle, men en om gangen. Begynn!
Jeg tror deg, Quentin. Du er magiker.
Men en veldig dårlig en.
Én ting er virkelig. Du er alltid en drittsekk.
Ellsworth Downs... Ellsworth.
Du vet...
Du vet hvor du skal lete, Quentin.
Jeg kan ikke vise deg det. Jeg kan ikke røre ved deg.
-Det er en sterk besvergelse. -Er det en besvergelse?
Den står i boken, men du er boken. Alt dette er deg.
Hvilken bok? Jane? Jeg kan ikke huske...
De har gitt meg tabletter og jeg husker ikke... Jane!
Jane!
Nei, slutt! Slutt!
Nei, svaret finnes her!
Jane sa at bøkene er nøkkelen til å få meg ut herfra.
Hver gang jeg snakker høres jeg sprøyte gal ut.
-Kan jeg få teip? -Det er ikke tillatt.
Nei, jeg vet det. Hvorfor ikke, igjen?
-Du kan skade deg selv eller andre. -Med teip?
-Man kan bli kvalt av den. -Hva om du ser på meg hele tiden?
-Det har ingen tid til. -Jeg må sette sammen disse sidene.
Du må gå til musikkterapi nå.
Gjennom musikk kan vi uttrykke og ta imot følelser-
-på en trygg og morsom måte. Hvem vil begynne?
-Nei, ikke den sangen igjen! -Hva sa du, Penny?
"Nei, ikke den sangen." Jeg får den på hjernen.
-Hvilken sang da? -"Michael Rowed the Boat Ashore."
Alt her inne er jeg.
-Vi kan vel begynne med Beatles? -Ja, "Helter Skelter"!
Jeg tenkte meg: "Here comes the..."
Han gjør dette fordi jeg tvang ham til å ta tablettene!
Dr. London?
Penny! Lykke til med å få den ut av hodet.
Musikkterapien gikk visst bra i dag, Quentin.
Nå vet jeg hvordan jeg skal få hjelp.
-Vi er her for å hjelpe deg. -Nei, overhodet ikke.
Det er ikke vondt ment, men dere er her på grunn av en besvergelse.
Hvis jeg bare kan nå frem til den virkelige Penny...
Slutt. Nå holder det.
Kan jeg få litt teip?
Husker du sist gang du traff faren din?
Vi spiste middag for noen måneder siden. Hvordan det?
Pappa?
Hei, lille Q.
Jeg...
Hva har skjedd med ansiktet ditt? Har du gått på dør?
-Du gjorde det, Quentin. -Jeg...
Kutt ut.
Jeg skal vise deg noe.
Det var jo ikke faren min! Det var Udyret!
Jeg rørte ham ikke engang! Jeg brukte kampmagi.
Og magien skal få meg ut herfra. Kom igjen!
Hva har dere gjort med kreftene mine? Udyret er her, og det vil drepe oss!
Gi meg kreftene mine tilbake!
Jeg skal jo redde dere!
Husker du den kvelden?
Det gjør faren din. Snakk til ham, Ted.
Han må få høre sannheten om hvorfor han er her.
Vi spiste middag for å feire at du kom inn på Yale.
Men inne på restauranten sa du at det var møll overalt.
Så begynte du å kalle meg "Udyret".
Du lyver.
Så tok du opp en kniv. Jeg prøvde å hindre deg fra å...
Fra hva da?
Du prøvde å drepe faren din, Quentin.
Slutt å kjempe imot, Quentin.
Jo mer du tror på magi og Udyret, desto mer skade gjør du.
Aksepter den du er og hvorfor du har havnet her.
Slik kan du bli bedre, Quentin. Det lover jeg.
Kom igjen, snakk med meg. Kødder du med meg?
Du!
Det er snart over. Prøv å ikke la det overta.
Jeg skal snakke med noen. Pokker...
Du! Slutt å synge den idiotiske låten.
Pokker! Quentin!
Du, ja. Hvis du ikke slutter, river jeg låten ut av hjernen din.
For en utrolig patetisk drøm!
Slutt, er du snill.
Middagen blir servert om fem minutter.
I dag blir det kylling i karri. Det er det beste jeg vet!
-Din rasistiske jævel! -Du er ikke virkelig.
Er dette virkelig nok?
Det gjorde vondt. Gjør det igjen, hardere.
-Hvor syk er du egentlig? -Hardere!
-Ingen her kan se deg. -Det er ingenting her, din idiot.
Alt er i hodet ditt. Slutt å synge, så jeg får sove, for svarte!
Vent...
Det virket. Jeg påkalte deg med sangen.
-Påkalte du meg? -Jeg er ille ute. Hjelp meg.
-Hvilken dag er det? -Onsdag.
Da har det bare gått en natt. Ligger jeg og sover?
Jeg vet ikke hva du gjør om nettene.
-Hvor er du? -Jeg prøver å sove.
Dette er ingen drøm. Det er en besvergelse.
Hør her. Finn meg der ute.
Jeg må våkne for å bryte besvergelsen.
Nå må du våkne. Våkne opp!
-Våkne! -Slutt å skrike!
Våkne, for faen!
Ok... Bra jobbet.
Jøss...
Det kribler over hele kroppen.
-Jeg visste ikke... -At det er så deilig?
Det er avansert samarbeidsmagi.
Det gjør noe med cellene dine. Alle blir sterkere.
Jeg trodde bare ikke at Q skulle synke så dypt ned i det.
-Det er ingenting. -Hva mener du?
Han bør nok slå seg til ro.
Jeg tror ikke at han kommer seg ut selv med hjelp fra kjæresten din.
Jeg trodde vi bare skulle plage ham litt.
Jeg ville ødelegge ham skikkelig, og du likte det.
-Jeg vil ikke drepe ham. -Drepe ham?
Han kommer ikke til å dø. Men kanskje han aldri våkner.
Ikke feig ut nå! Spillet har begynt, mine damer.
Nå ligger ballen hos deg, Kady. Ikke mist den.
Gjør noe med ditt sexy selv.
Unnskyld.
Ellsworth Downs...
Ellis Wirth-Downs. Galskaperen. Greit.
"I Fillory var det en magiker som kunne drive andre til vanvidd."
"Han oppfant gåter uten løsning og spill der reglene ble endret."
"Han ble kalt Galskaperen, men ble født som Ellis Wirth-Downs."
"På din første tur til Fillory spilte han sjakk med en heks."
"Han fusket, og hun straffet ham med en enkel forbannelse."
"Den eneste magi han kunne utføre igjen var spillmagi."
"Jane Chatwin forstod at han plaget andre fordi han var så ensom."
"Jo mer Ellis spilte, desto mer vanvittig ble han."
"Men Jane fant en løsning." Takk, Jane Chatwin!
"Galskaperens forbannelse var..."
Det går bra, jeg vet dette. Hva sa Jane?
Hvorfor husker jeg det ikke?
Jeg er sikker på at jeg har funnet på deg, så kan du forsvinne?
Vi hadde fest. Han ligger vel og sover under noe eller noen.
-Hei. -Hvor har du vært?
Jeg var i byen. Hva skjer?
Din elskede ser ut til å tro at Q ble dopet i går kveld.
Vi har lett i huset. Nå sjekker vi laben og biblioteket.
Jeg vet hvor han er.
Han krabbet inn hit og svimte av i ettiden. Jeg har sett verre.
Kom igjen!
-Han puster. Det er alltids noe. -Jeg kan prøve.
-Det er ille. -Hvor ille?
Vi må snakke med rektor.
-Hva gjør vi nå? -Venter.
-Når skal du fortelle hva vi gjør? -Det har jeg gjort.
-Større og bedre magi. -Ja, men du sa ikke hvordan.
Jeg kan fortelle det nå... Nei, jeg har ikke lyst. Senere.
Eller aldri, kanskje.
Jeg tenkte meg det. Besvergelsen kalles Scarlatti-nettet.
Ingen kan bryte den.
-Kommer han aldri til å våkne? -Jeg sa "ingen", ikke "ingenting".
Vi må påkalle en matarese.
Jeg trodde at vi gjorde fremskritt.
Jeg tok feil.
Senk magiskjoldene, takk.
Bra. Og så de sørlige skjoldene.
Rektor Fogg følger regelboken.
Det eneste som kan bryte besvergelsen er en matarese.
En ond insektsånd fra Underverdenen.
Men den eneste måten å få en sånn inn i dette eventyrlandet på,-
-er å senke alle skjoldene og la hvem som helst gå inn.
Velkommen tilbake til Brakebills. Nå stjeler vi greiene deres.
Forsiktig...
Daemonium matarese, ecce vocavi te in carcere liberare mens est.
Et rimperio Scarlatti telem nobus.
Er det løsningen?
Den kortslutter hjernebarken, hvilket burde bryte besvergelsen.
-Da burde han våkne, delvis. -Delvis?
Besvergelsen er som et fengsel i ørkenen.
Mataresen åpner fengslet, men man må ta seg ut av ørkenen selv.
Det er enklere med en veiviser. Er du klar, Penny?
Quentin?
Quentin! Svar meg!
Problemet sitter i frontallappen.
Følelsene dine har full kontroll nå.
De stenger ute logikk, fornuft og selv livslyst. Så denne...
...føres inn i øyehulene.
Det kalles "transorbital lobotomi".
Pappa... Pappa!
Nei, nei! La være!
Pappa! Nei, nei... La være! Det var ikke meningen.
Slutt! Slutt å snakke, og slutt å lytte.
Det finnes bare tre ekte ting her. Du, jeg og...
Den der.
Opp med deg! Du er ikke bundet. Dette er ikke noe sykehus.
Du kan få det til å forsvinne. Gjør det!
Quentin?
-Den gamle skolen min er uforandret. -Har du gått her?
-Jeg ble utvist før eksamen. -Vil du hevne deg?
De kan ikke viske ut hukommelsen så lett.
De fører en inn i et spesielt rom og fjerner alle minner herfra.
Hver eneste magiske ting man har lært blir amputert.
Men minnene forblir.
Vanligvis har døren et skjold som ikke kan brytes. Men nå...
Hold utkikk.
Vent! Hva...?
Det fungerer ikke.
Jeg var der og snakket med ham. Men så ble alt bare svart.
Han kommer aldri til å våkne...noensinne.
-Marina skal bare... -Marina er gal.
-Du var vennen hans. -Det er hennes besvergelse.
Jeg går ikke med på dette. Du må oppheve den. Nå!
Nå kan jeg endelig nå deg igjen, men det var vel aldri noe problem?
Kan du ikke bare slutte med gåtene? Si meg hva jeg skal gjøre.
Det spiller ingen rolle hva noen sier. Du skaper nettet.
Du er både edderkoppen og fluen, akkurat som...
Jeg kan besvergelsen utenat.
-Det er for sent. -Det var ment som en spøk.
-Nei, du ville hevne deg. -Dra til helvete! Bare hjelp ham!
-Du burde ha kommet en time før. -Det må kunne løses.
Vet du hvor han er nå? Hvorfor gjorde du det?
Hun gjorde det ikke. Ikke alene. Ikke sant?
Er du sikker på at du vil spille?
Nei. Jeg er ikke sikker på noe.
-Utover at jeg er sliten. -Av...?
Å kjempe hele tiden. Å bli noen som jeg vil være, for så å innse...
Jeg er ingenting.
Du skapte sykehuset og det fryktelige du aldri gjorde mot faren din.
Selvsagt er du utmattet. Og du kan gjemme deg fra alt.
For alltid, i dette deilige, stille tomrommet.
Men du har også skapt en utvei. Hvorfor ellers er han og jeg her?
"Galskaperen spilte ikke for å vinne, bare for frykten for å tape."
"Men han spilte bare når han vant. Han ble aldri overasket,"-
-"forskrekket, trist eller forundret over livet."
"Jane så bare en utvei for ham. Slutt å spille."
"Begynn å leve."
-Så, nå våknet du. -Det tok sin tid.
-Gi ham litt konjakk. -Den er på vei.
Vent nå litt... Hvor er den selvlærte megga?
Skynd deg. De går opp igjen.
Du burde ha fortalt meg at minnene til vennen din ikke var slettet.
Og du og Eliot skulle aldri ha gått løs på de heksene alene.
Quentin... Tror du virkelig at magien som vi lærer bort-
-fritar deg fra å bry deg om hva som er rett og galt?
-Magi løser ingen problemer. -Den forsterker dem. Det vet jeg.
Jeg trenger ikke lære hva magi er. Jeg trenger å lære meg magi,-
-så jeg selv kan avgjøre hva den er eller ikke er...for meg.
Det var...nesten godt formulert.
God natt, Quentin.
Jo, Quentin... Jeg er glad for at du fortsatt er hos oss.
Jeg også, faktisk.
Jøss... Jøss!
Jeg kan knapt tro at jeg trodde jeg visste noe som helst.
Jeg vil gjerne vise litt av det til noen av dere.
Vent... Nei!
Jeg hjalp deg ikke, for du lurte meg.
Du og Kady trakk dere. Du ville ha sladret, det kan ikke hun.
Stakkars deg som bare fikk en liten smak på herligheten.
Tror du at Brakebills stengte deg ute fra magien? Du vet ingenting.
Men lille venn...
Du skal lære.
Tekst: Eivor Bekkhus www.sdimedia.com